Manifest substantiv, plural: manifest
Offentlig förklaring av program och mål av parti, grupp eller individ.
Allt fast förflyktigas.
För att ge ut ett manifest måste man vilja-
- att A, B, C går till strids mot 1, 2, 3-
- bli rasande och vässa vingarna för att kuva-
- och sprida små A, B, C och stora A, B, C-
- och teckna, skrika, svära, bevisa sin överlägsenhet-
- och ordna prosa till absoluta, ovedersägliga bevis.
Jag är emot handling.
Jag är för ständiga motsägelser - bekräftelser också.
Jag är varken för eller emot-
- och jag förklarar inte, för jag avskyr sunt förnuft.
Jag skriver ett manifest för att jag inte har nåt att säga.
Jag talar för egen del, för jag vill inte övertyga.
Jag har inte rätt att dra ner andra i min flod.
Jag tvingar ingen att följa mig. Alla utövar sin konst på sitt eget sätt-
- om han känner glädjen som lyfter som pilar mot stjärnorna-
- eller den andra glädjen som sjunker till likblommor och fertila kramper.
Tror nån sig ha funnit en gemensam själslig grund för mänskligheten?
Vem kan ordna det kaos-
- som utgör denna oändliga och oformliga föränderlighet - människan?
En gång till. Ja!
Det här är så kul!
En gammal värld dör. En ny föds.
Den kapitalistiska civilisationen-
- som styrt kontinenters ekonomiska, politiska och kulturella liv-
-befinner sig i förfall.
Den frambringar nu nya och förödande krig.
Den rådande ekonomiska krisen lägger allt större bördor-
- på världens befolkning, på dem som arbetar med händer eller hjärna.
Den rådande krisen har avklätt kapitalismen.
Den står alltmer blottad som ett system för plundring och bedrägeri-
- arbetslöshet och terror, svält och krig.
Kapitalismens övergripande kris speglas i dess kultur.
Borgerskapets ekonomiska och politiska apparat är i förfall.
Dess filosofi, litteratur och konst är bankrutt.
I denna förändringstid måste en konstnärs roll vara revolutionärens.
Hans plikt är att förinta kvarlevorna av en tom, tröttsam estetik-
- och väcka den skaparlust som ännu slumrar i människans omedvetna.
Vår konst är revolutionens.
Både ett svar på en världs undergång och ett förebud om en ny tid.
En babian...
Vi lovprisar högljutt revolutionen som livets enda motor.
Vi lovprisar uppfinnarnas vibrationer.
Unga och starka bär de revolutionens flammande fackla.
Det här är en plats för djärva andar!
Bort med de småaktiga och materialistiska!
Mina vänner och jag pratade natten igenom vid förnuftets yttersta rand-
- och fyllde papper med frenetiskt skrivande.
Äntligen ligger alla myter och mystiska föreställningar bakom oss.
Vi menar att denna underbara värld berikats med en ny skönhet:
Fartens skönhet.
Vi vill besjunga kärleken till faran, bruket av energi, våghalsighet.
Vi vill prisa det aggressiva, det febrila, örfilen och knytnävslaget.
Vi vill prisa krig och sköna idéer värda att dö för.
En människas lidande är av samma intresse som en lampas lidande.
Vi ska förstöra dåtidsdyrkan-
- besattheten av forntiden och akademisk formalism.
Vi vill befria landet från de museer som täcker henne som kyrkogårdar.
Skit i Florens, Montmartre, München.
Skit i lexikon, god smak-ism, orientalism, akademism.
Skit i Dante, Shakespeare, Tolstoj, Goethe, beskitna dilettantismer.
Skit i Montaigne, Wagner, Beethoven, Whitman och Baudelaire.
Se på oss! Vi är inte utmattade än. Våra hjärtan känner ingen trötthet-
-för de närs av eld, hat och fart.
Låt äntligen ett gudomligt elektriskt ljus härska.
Lämna plats för ungdom, våld och djärvhet.
Hur dagen till slut ska gry, vem vet?
Men vi känner morgonen.
Vi irrar inte längre som rubbade vandrare i historiens svaga sken.
En sval, tidig morgonvind omgärdar oss.
Den som inte vill huttra måste kliva ut.
Vi och alla som slår oss följe ser i fjärran-
-den gryende morgonens första ljus.
En glänsande, ljus ny värld framträder i gryningsskenet.
Den sänder sina första strålar.
En första glimt av jublande morgonrodnad.
Årtionden, generationer, och konstens stora sol ska påbörja sitt segertåg.
I dag, mer än nånsin, tror vi på vår vilja-
- som åt oss skapar det enda livsvärdet.
Det värdet är evig föränderlighet.
Dags att gå upp, hjärtat.
- Hej då, hjärtat. - Hej då, mamma.
Vi kämpar oavbrutet mot traditionalistisk feghet.
Vi är inte längre katedralernas, palatsens och podiernas människor.
Vi är de stora hotellens människor, de strålande arkadernas-
- de raka vägarnas och välgörande rivningarnas.
Låt oss störta monument, trottoarer, trappor.
Låt oss sänka gatorna och torgen. Låt oss jämna staden med marken.
Vi måste planera och återuppbygga den som ett väldigt larmande varv.
Livligt, rörligt, dynamiskt i varje detalj.
Och våra hus måste vara som gigantiska maskiner.
Ovan vardagens storm, över det förflutnas aska och förbrända hem-
- inför den tomma framtidens portar, förkunnar jag i dag-
- till konstnärer, målare, skulptörer, musiker, skådespelare, poeter-
- till er för vilka konst inte är blott ett samtalsämne-
- utan källan till äkta hänryckning: mitt ord och min handling.
Jag har förvandlat mig i nollform-
- och fiskat ut mig själv ur den akademiska konstens smutsiga dy.
Tingen har försvunnit som rök.
Jag har förstört horisontens ring och trätt ur tingens krets.
Denna förbannade krets som har fängslat konstnären-
- och leder honom bort från målet att förstöra.
Former rör sig och föds, och vi gör ständigt nya upptäckter.
Det vi upptäcker får inte döljas.
Det är absurt att tvinga in vår tid i en svunnen tids former.
Livet måste renas från dåtidens bråte så att det kan utvecklas normalt.
Konsten ska inte gå mot förkortning och förenkling, utan mot komplexitet.
"Venus från Milo" är ett målande exempel på tillbakagång.
Det är ingen kvinna, utan en parodi. Angelos "David" är ärekränkning.
Renässansens mästare åstadkom anatomiska resultat-
- men de åstadkom inte sannfärdiga intryck av kroppen.
De var tjänstemän som gjorde en förteckning av naturens egenskaper.
Det levande omvandlades till ett orörligt, dött tillstånd.
Fånga mig!
Jag tog dig!
Du fuskar.
Vad är det här?
Här kastar vi ankar i bördig jord.
Som spöken berusade på energi stöter vi treudden i intet ont anande kött.
Vi är ett störtregn av förbannelser-
- tropiskt ymniga likt svindlande växtlighet.
Gummi och regn är vårt svett. Vi blöder och brinner. Vi törstar.
Vårt blod är kraft.
Jag säger er: Det finns ingen början, och vi darrar inte.
Vi är inte sentimentala.
Vi är ursinnig vind som sliter i molns och böners smutstvätt-
- och bereder ett skådespel av katastrof, eld, upplösning.
Vi ska sätta stopp för sörjande-
- och ersätta tårar med sirener som skriker mellan kontinenter.
Paviljonger av häftig glädje och änklingar med ett gifts sorgsenhet.
Att slicka halvdunklet-
- och flyta i den stora munnen fylld med honung och avföring.
Vart jag går sprider jag fördärv och tar handen från himlen till helvetet-
- och ögonen från helvetet till himlen.
Man dör som hjälte eller som idiot, vilket är samma sak.
Det enda ord som inte är förgängligt är ordet "död".
Ni njuter förmodligen av livet men har några dåliga vanor.
Ni är för förtjusta i det ni har lärt er att vara förtjusta i.
Kyrkogårdar, melankoli, den tragiska älskaren, venetianska gondoler.
Ni skriker åt månen.
Om ni inte var så fega och sjönk under alla ädla tankars tyngd-
- och icke-existerande abstraktioner ni tvingats in i-
-allt strunt i dogmers skepnad-
- skulle ni stå rakt och leka massakerleken, precis som vi.
Men ni är för rädda för att inte längre tro.
Ni inser inte att man kan vara bunden till ingenting och vara lycklig.
Vi ser allting.
Vi älskar ingenting.
Jag är mot system.
Det mest godtagbara systemet är i princip att inte ha ett.
Avskaffande av logik: dada.
Avskaffande av minne: dada.
Avskaffande av arkeologi: dada.
Avskaffande av framtid: dada.
Dada är fortfarande skit, men från och med nu...
Från och med nu vill vi skita i olika färger-
- och pryda konstens djurpark med alla konsulatflaggor.
Dada är varken galenskap, visdom eller ironi.
Dada betyder ingenting.
Ni är idioter, fullständiga idioter gjorda av alkohol av renad sömn.
Ni är som era förhoppningar: ingenting.
Som ert paradis: ingenting.
Som era idoler: ingenting. Som era politiker: ingenting.
Som era hjältar: ingenting. Som era konstnärer: ingenting.
Er religion: ingenting.
Inga fler målare. Inga fler författare.
Inga fler musiker. Inga fler skulptörer.
Inga fler religioner. Inga fler republikaner.
Inga fler rojalister, inga fler imperialister, inga fler anarkister.
Inga fler socialister, inga fler bolsjeviker, inga fler politiker.
Inga fler proletärer, inga fler demokrater, inga fler borgare.
Inga fler aristokrater, inga fler arméer.
Ingen mer polis, inga fler faderländer.
Nog med all denna dårskap. Inte mer av nånting. Inte mer av nånting.
Ingenting, ingenting, ingenting, ingenting.
Innan jag går ner bland er-
- för att slita ut era ruttna tänder, såriga öron och sårtäckta tungor-
- innan jag sliter av er fula, inkontinenta ostaktiga lilla kuk-
-innan allt det ska vi ta-
-ett stort, antiseptiskt bad!
Och vi varnar er.
Det är vi som är era nyfödda små barns mördare!
Det vi behöver är konstverk-
-som är starka, direkta, precisa-
-och för alltid oförståeliga.
De bästa och mest framstående konstnärerna blir de som varje timme-
- rycker sina kroppars bojor från livets vilda virvlar.
Som med blödande händer och hjärtan-
-håller fast i sin tids intellekt.
Att sitta i en stol ett enda ögonblick-
-är att våga sitt liv.
Lunchen står på bordet, barn.
Lunchen är klar, älskling.
Tack, Alice.
- Robert, matar du Poppy? - Ja, mamma.
Lunchen är klar, barn!
Har du borstat håret?
Älskling?
John?
- Var är pappa? - Jag vet inte.
Jaha, vi får börja utan honom.
Jag är för en konst som är politisk-erotisk-mystisk-
- som gör nåt annat än att sitta på häcken på ett museum.
Jag är för en konst som växer upp utan att ens veta om den är konst.
Jag är för en konst som befattar sig med vardagens skräp och ändå segrar.
Jag är för en konst som imiterar det mänskliga-
- som är komisk om det behövs, eller våldsam eller vad som än behövs.
Jag är för en konst...
Jag är för en konst som tar sina former från livet självt.
Som vrider sig, växer, hopar sig, spottar och droppar-
- och är tung och grov och trög och söt och dum som livet självt.
Jag är för en konst ur en vovves mun som faller fem våningar från taket.
Jag är för en konst som ungar slickar efter att ha tagit bort papperet.
Jag är för en konst som röks som en cigarett, luktar som ett par skor.
Jag är för en konst som tas på och av som byxor, som får hål som strumpor-
- som äts upp som en bit paj eller överges med förakt som bajs.
Jag säger till var och en:
Överge kärlek, överge esteticism, överge visdomens börda-
- för i den nya kulturen är er visdom löjlig och obetydlig.
Bara tråkiga och kraftlösa konstnärer skyler sina verk med uppriktighet.
Konst kräver sanning, inte uppriktighet.
I fjärran glänser vår morgondag.
Hurra för det genomskinliga, det rena. Hurra för renhet.
Hurra och hurra igen för kristall, för det flytande, det gracila-
- det kantiga, det gnistrande, det blixtrande, det ljusa.
Hurra för evig arkitektur.
Arkitektur måste vara hålig, slät, len, hård-
- kantig, brutal, rund, ömtålig, färgrik, obscen-
- lysten, drömmande, tilldragande, frånstötande-
-bultande, levande eller död.
När den är kall, kall som ett stycke is.
När den är varm, varm som en brinnande vinge.
Arkitekturen måste brinna.
Till elektriska stolen med Chopin.
Blå bilavgaser som luktar av det dynamiskt moderna-
-har exakt samma känslomässiga värde-
- som våra "utsökta" modernisters beundrade talanger.
Människan är inget systematiskt balanserat urverk, eller hur?
Idéer spårar ofta ur. De följer aldrig kontinuerligt på varandra.
De är samtidiga och oregelbundna.
För logiken är ett misstag.
Rätten till helhet är ett monstruöst jävla skämt.
Hela världen dirigeras för fan som en jävla amatörorkester.
Vem tog upp frågan om uppriktighet?
Ett ögonblick, mitt herrskap, medan vi kastar på mer kol!
Vilka av oss är mest uppriktiga?
De av oss som renar och kristalliserar oss själva-
- genom ett filter av personliga känslor?
Eller alla "konstnärer" vars enda angelägenhet-
- är att ställa sig in hos den ringa publikens formlösa massa.
En hop bakåtsträvande jävla idioter.
Osolidariska jävla konsthandlare!
Min galenskap har inte tagits med i beräkningen.
Sanning uppstår aldrig utanför oss själva.
Livet är endast ett system, öppet för det tidvisa regnet.
Saker har inget tänkbart inneboende värde-
- och de poetiska parallellerna blomstrar bara i en inre dimension.
Vi söker inte sanning i den upplevda verkligheten-
-utan i tankens verklighet.
Vi måste skapa. Människan imiterar inte längre.
Hon uppfinner och tillägger fakta om världen-
- från naturens barm, nya fakta födda i huvudet.
En dikt, en tavla, en staty, ett ångfartyg, en bil, ett plan.
Vi måste skapa. Det är vår tids tecken.
Sätt estetiska gränser. Skapa konst ur sina egna förmågor.
Lägg inte in gamla värden, utan skapa på nytt.
Det förflutna lämnar vi bakom oss som kadaver.
Framtiden överlåter vi åt spåmännen. Vi tar nutiden.
Inget mer tillbakablickande. Ingen mer futurism.
Alla stumma, med öppna munnar-
- mirakulöst upplysta av nuets svindlande sken.
Unika, elektroniskt sensibiliserade för det "jag" som rör sig uppåt.
Evigt förnyade, men evigt desamma.
Låt oss hedra avantgardet. Låt oss älska vårt makalösa århundrade.
Vår själviskhet är nu ojämförlig, vårt självförtroende orubbligt.
I min förnäma isolering blir jag upplyst av den underbara glöden-
-från mina elektriskt laddade nerver.
En stor tid har inletts: det andliga uppvaknandet-
- den ökande tendensen att återfå balansen-
- det oundvikliga behovet av andligt planterande.
Vi står inför av de största epoker som mänskligheten har upplevt:
Den stora andlighetens epok. Konsten, litteraturen och vetenskapen-
- befinner sig i olika förändringsfaser i denna nya era.
Alla kommer de att läggas under den.
Vi befriar oss från bördan av minne, association-
-nostalgi, legend och myt.
Vi skapar bilder vars verklighet är uppenbar, både sublim och vacker.
I stället för att skapa katedraler av Kristus, människan eller livet-
- skapar vi dem av oss själva och av våra egna känslor.
Det sublima är nu.
De är bara pittoreska och roande för sentimentalister och romantiker.
Och de rika är tråkmånsar utan undantag.
- En tant que riches! - Sannerligen.
- En tant que riches. - Det är nog dags.
Mina damer och herrar, länge leve den stora konstvortexen.
Tack, raring.
Vår vortex är inte rädd för dåtiden. Den har faktiskt glömt dess existens.
Med vår vortex är nuet det enda aktiva.
Livet är dåtiden och framtiden, men nutiden är konsten.
Vi står för nutidens verklighet.
Inte för den sentimentala framtiden eller för dåtiden.
I sitt prat om maskiner och flygplan-
- är futuristerna de mest romantiska och sentimentala av de "moderna".
Vi vill inte ställa till med ett stort väsen om bilar-
- mer än om bestick, elefanter och gasledningar.
Elefanter är mycket stora och bilar åker mycket snabbt, men än sen?
Vi vill låta naturen och människan vara.
Vi behöver mänsklighetens omedvetna. Deras dumhet, deras djuriskhet-
-och förstås deras drömmar.
Konstinstinkten är permanent primitiv.
Tack allihop så hemskt, hemskt mycket.
För Blast.
- För nu och här. - Tack för allt ditt stöd.
Tillbaka från Hannover? Eller var det Lissabon? Härligt att se dig.
Åh, tack. Tack för ditt stöd.
Tack.
Jag är för en konst från en ficka, från djupa örongångar-
-från en knivsegg, från mungiporna-
- fastnad i ögat eller buren på handleden.
Jag är för en konst som kan pussas som en sällskapshund-
- som vidgas och piper som ett dragspel-
- som man kan spilla sin middag på som på en gammal bordsduk.
Jag är för kylskåpens vita konst med muskulösa öppningar och stängningar.
Jag är för hjärtanas konst, sorghjärtan-
- och kärlekshjärtan med nougatfyllning.
Jag är för en konst av nallebjörnar, skjutvapen, exploderande paraplyer-
- brinnande träd, smällarändar, kycklingben-
-och lådor med sovande män i.
Nej till spektakel.
Nej till virtuositet.
Nej till förvandlingar, magi och fantasi.
Nej till stjärnors glamour och transcendens.
Nej till det heroiska.
Nej till det anti-heroiska.
Nej till skräpbilder.
Nej till deltagande av uppträdande eller åskådare.
Nej till stil.
Subban måste tappa hundra paljetter varje kväll.
Jag har fått blåsor av att sätta tillbaka dem.
- Såg du Jessies topp? - Den rosa?
- Nej till camp. - Inte på den här sidan.
Kolla garderoben till vänster.
Nej till att förföra åskådare med konstnärlig list.
- Jag längtar efter säsongens slut. - Nej till excentricitet.
Julian, in i ledet!
In i ledet.
- Nej till att flytta eller flyttas. - Och lyft!
I takt, i takt.
Och lyft, lyft!
Nej, de är för långsamma.
I takt! Lyft samtidigt.
Flata händer.
Nej, det är för långsamt. För långsamt.
Livet är ett konstverk, och konstverket är livet.
Ju mer vi vet, ju mindre förstår vi, desto bättre blir det.
Jag välkomnar vad som än kommer.
Fluxus är ett sätt att göra saker och ett sätt för livet och döden.
Fluxus finns inom dig. Det är en del av den du är.
Fluxus är större än du.
Fluxus har gjort konst av ingenting och vice versa.
Nej, han står fel igen!
Fluxus går inte ens att begripa. Fluxus har inte ens ägt rum än.
Fluxus är en plåga för konsten.
Rensa ut intellektuell, professionell och kommersialiserad kultur!
Rensa ut död konst!
Imitationskonst, artificiell konst-
- abstrakt konst, illusionistisk konst, matematisk konst!
Främja icke-konst-verklighet som kan begripas av alla människor!
Nej, nej, inte bara kritikerna, dilettanterna, yrkesutövarna!
Främja revolutionär ebb och flod i konsten!
Främja levande konst.
Anti-konst, anti-konst!
Älskade fantasi. Det jag gillar mest med dig är din frikostighet.
Blotta ordet "frihet" är det enda som fortfarande gör mig upprymd.
Av alla de olyckor vi har ärvt-
- har vi åtminstone beviljats den högsta graden av tankefrihet.
Bara fantasin erbjuder mig en antydan av det möjliga.
Det räcker för att hänga mig åt den utan rädsla för att begå misstag.
Vi lever fortfarande i logikens välde.
Den absoluta rationalism som fortfarande är på modet-
- låter oss bara beakta fakta som är direkt kopplade till vår erfarenhet.
Med civilisationen och dess utveckling som förevändning-
- har vi lyckats förvisa från tanken allt sanningssökande-
- som inte överensstämmer med gängse praxis.
Från födelsen till döden erbjuder tanken ingen varaktig lösning.
Men en del av vår psykiska värld har åter förts in i ljuset: drömmen.
En vanlig iakttagare bryr sig mer om vakna händelser än de i drömmen.
Drömmen förminskas till en parentes, liksom natten.
När ska vi få sovande logiker, sovande filosofer?
Jag skulle vilja sova för att ge mig åt drömmarna-
- för att sluta påtvinga tankens medvetna rytm.
Kan inte drömmen också användas för att lösa livets grundläggande frågor?
Är drömmen mindre inskränkande eller straffande än resten?
Sinnet hos den som drömmer är helt tillfredsställd av det som sker.
Tänk på barn. De påbörjar varje dag utan bekymmer.
Allt är nära till hands. De sämsta materiella förhållandena duger.
Skogarna är vita eller svarta. Man somnar aldrig.
Spring utmed gatan med pistolen i hand, avlossa blint så fort du kan.
Skjut in i folkmassan. Döda, flyg snabbare.
Älska av hjärtans lust, låt dig bäras med.
Om du skulle dö, är du inte säker på att vakna upp bland de döda?
Jag tror på upplösandet av dessa två tillstånd: dröm och verklighet-
- i en sorts absolut verklighet, en öververklighet.
Förnuftet skapar inte.
I skapandet av former är det underordnat det undermedvetna.
Det undermedvetna, denna storartade källa till tankens bilder-
- hyser de insikter som människan består av.
Det undermedvetna formar, sätter samman och förvandlar individen.
Jag tror på den rena glädjen hos den som ger sig av därifrån han vill-
- och tar vilken väg som helst, utom en förnuftig, och kommer dit han kan.
Farväl till absurda val, till drömmarna om avgrunden-
- till rivalitet och det stora tålamodet.
Farväl till årstidernas flykt, till idéernas konstgjorda ordning-
-till farans vall, till tid för allt.
Bemöda dig bara att praktisera poesi.
Den här sommaren är rosorna blå. Skogen är av glas.
Jorden i sin grönskande mantel-
- gör lika litet intryck på mig som ett spöke.
Den lever och upphör leva, vilket bara är inbillade lösningar.
Existensen finns nån annanstans.
Underhåll är så trist. Det tar upp all jävla tid.
Rensa bordet, diska, städa golvet, tvätta kläderna, tvätta tårna-
- byta blöjor, avsluta rapporten, rätta korrfel, laga staketet-
- håll kunden nöjd, släng de stinkande soporna, stoppa inget i näsan.
Vad ska jag ha på mig? Jag har inga strumpor.
Betala räkningar, spara snöret, tvätta håret, byta lakan, handla-
- säg det igen, gå till jobbet, plocka undan, ring igen-
- spola på toa, förbli ung. Jag ska utföra detta vardagliga underhåll-
- och spola upp dem till medvetandet som konst.
Allt jag säger är konst är konst.
Allt jag gör är konst är konst.
Allihop, tack!
Jag kräver jämlikhet för alla material!
Jämlikhet för arbetsföra, idioter-
- visslande stålstängsel och tankepumpar.
Ta gigantiska ytor. Hölj dem i färg och förskjut dem hotfullt.
Krök de borrande delarna av intet oändligt tillsammans.
Lägg slätande ytor över varandra.
Få linjer att strida och smeka varandra med generös ömhet.
Flammande linjer, krälande linjer, täckande linjer.
Låt punkter krevera som stjärnor bland dem och dansa i virvlar!
Jag kräver att alla material inkluderas-
- från dubbelspårsvetsar till 3/4-fioler.
Också människor kan användas.
Jag kräver att samtliga styrkor mobiliseras-
-för skapandet av ett totalkonstverk!
Repetitionen är slut. Ni får fem minuter. Sätt fart!
Ingen av dem skiner.
Gå!
Vattenjättars mäktiga stånd.
Jag är för listpriskonst, billig konst, ät bättre-konst, skinkkonst-
- fläskkonst, kycklingkonst, tomatkonst, banankonst, äppelkonst-
-kalkonkonst, tårtkonst, kakkonst.
Jag är för en konst som är nedkammad, som hängs från varje öra-
- som rakas från benen, som borstas på tänderna, som fästs på låren-
-och som dras på foten.
Kvadrat som flyter ut.
Kan du hjälpa mig tranchera, älskling?
Tack, Alice. - Robert, kan du lägga upp grönsakerna?
Det är fint väder, så ni pojkar kan ju spela boll efter lunchen.
Skickar du bönorna, Martin.
Idéer kan vara konstverk.
Inom konceptkonst är idén den viktigaste aspekten av verket.
När konstnären använder en konceptuell konstform-
- görs allt planerande och beslutande i förväg-
-och genomförandet är mekaniskt.
Konceptet blir en maskin som gör konsten.
Den sortens konst är inte teoretisk eller illustrerar teorier.
Den är intuitiv och utan syfte.
Oavsett vilken form konstverket får måste det börja med en idé.
Hur det ser ut är inte så viktigt.
Det är processen och förverkligandet som konstnären arbetar med.
När det har förverkligats av konstnären-
- är verket öppet för allas uppfattning, även konstnärens.
Är ni på plats där ute?
Kan du ta hand om det?
Nummer ett, tack.
Glänser jag inte?
Lite till höger. Det bländar lite från vänster.
Tjugo sekunder kvar.
- Cate, är du beredd? - Ja.
Då kör vi. På med sanningsminerna.
10, 9, 8, 7, 6...
5, 4, 3, 2...
God kväll, mina damer och herrar.
All nuvarande konst är falsk. Inte för att den är kopia, approprierad-
-simulaker eller imitation-
- utan för att den saknar den kritiska laddningen av kraft, mod och lidelse.
Allt i människan är förfalskat. Allt i människan är falskt.
Inte bara för att hon bedrar och ljuger charmerande lätt-
- och hatar och dödar med beslutsam hastighet-
- utan även för att människans nya cyberform är människan som gud.
Hastighet är över tid och rum. Hastighet är makt.
Hastighet tillåter felaktig information, förvrider tid och rum-
- och är en hård och kompromisslös härskare.
Vår besatthet av hög hastighet lämnar inte tid eller rum för återvändande.
Det är nu redan för sent, och i dag är i går med minnet redan förlorat.
Cate, hur kan gå vidare när handling är att betrakta handling?
När ögonen är fast i en låst blick, när kunskap blir information?
När ord är stötestenar utan representation, när diskurs är åsikt?
När man inte behöver veta nåt och tror att man vet allt?
När reflektion är att stirra i spegeln?
När begrundande är att... tänka på sig själv? Cate?
Cate, allt det här kunde kanske ha hanterats-
- om människan inte stod inför ett svart hål:
Insikten att hennes absoluta funktion och primära existenskänsla-
-har tagits ifrån henne.
Människan var förut ett original och besatt en viss äkthet-
- men nu är det dött och borta, så människan är disponibel och umbärlig.
Men konsten, då? Tål den dessa hårda slag, Cate?
Sannerligen inte, Cate, för konsten är det som omger dig.
Konst kommer inte från ingenstans och inte heller från nånstans-
- så kreativitet dyker inte bara upp i huvudet.
Men det finns krafter som skapar och gör konst till en farlig resa-
- med språng, skrevor, fel, djärvhet och mod. Cate.
Jag förstår. Hur är det med konceptkonst?
Det är konceptkonstnärens mål att göra mentalt intressanta verk.
Därför är det vanligtvist önskat att verket blir känslomässigt torrt.
Cate, det finns väl inga skäl att anta-
- att konceptkonstnären är ute efter att tråka ut betraktaren?
När det är ur konstnärens händer, Cate, går det inte att kontrollera-
-hur betraktaren uppfattar verket.
Olika människor tolkar samma sak på olika sätt.
Till exempel använder konstkritiker ett hemligt språk-
- när de kommunicerar i konsttidskrifter.
"Primära strukturer", "reduktiv", "ejektiv", "cool" och "minikonst".
"Minikonst" låter intressant. Det måste syfta på mycket små konstverk-
- eller så kanske minikonstnären är mycket liten. Tack så mycket, Cate.
Konceptkonst är alltså ett sätt att skapa konst.
Andra sätt passar andra konstnärer.
Konceptkonst är bra endast när idén är bra.
Idé, form, kontext.
Idé: Existensen av en idé är nödvändig och tillräcklig-
-för konstens existens.
Form: Existensen av form är nödvändig men inte tillräcklig-
-för att gestalta en idé.
Vi vädjar till alla hederliga intellektuella-
-alla författare och konstnärer-
- att överge den förrädiska tanken att konst kan finnas för konstens skull!
Eller att konstnären kan stå utanför-
- de historiska konflikter där alla människor måste välja sida!
Vi vädjar till dem att bryta med de borgerliga idéer-
- som syftar till att dölja våldet och bedrägeriet-
- och korruptionen och förfallet i det kapitalistiska samhället!
Vi vädjar till dem att skapa en ny konst-
- som ska bli ett vapen i kampen för en ny och överlägsen värld!
Föreställ er ett öga som inte styrs av människans regler om perspektiv.
Ett öga utan förutfattade meningar om komposition.
Ett öga som måste lära känna de föremål det ser i livet-
-genom ett äventyr av perception.
Hur många färger finns på en gräsäng-
- för ett spädbarn som inte känner till "grönt"?
Hur många regnbågar kan ljuset skapa för det obildade ögat?
Hur medvetet om värmevågvariationer kan det ögat vara?
Föreställ er en värld sprudlande av obegripliga föremål-
- skimrande av oändliga sorters rörelser och oräkneliga färggrader.
Föreställ er en värld före "i begynnelsen var ordet".
Tillåt så kallade hallucinationer att träda in i varseblivningen.
Tillåt drömsyner, dagdrömmar eller nattdrömmar.
Det finns inget skäl att låta andens öga förtvina efter spädbarnstiden.
Okej, lyssnar alla i klassen?
Inget är originellt, okej?
Ni kan stjäla från vad som helst-
- som genljuder av inspiration och väcker er fantasi.
- Okej? - Okej.
Ni kan sluka gamla filmer, nya filmer, musik, böcker.
Målningar, fotografier, dikter.
Drömmar, lösryckta samtal.
Arkitektur.
Byggnader, broar.
Träd.
Molnformer, vattendrag.
Till och med ljus och skugga.
Jag vill att ni väljer ut bara de saker att stjäla från-
-som talar direkt till er själ.
Om ni gör det kommer era verk och era stölder att vara autentiska.
Autenticitet är ovärderligt.
Originalitet finns inte, så försök inte dölja stölden.
Ni kan hylla den om ni känner för det.
Hur som helst vill jag att ni minns vad Jean-Luc Godard sa.
"Det viktiga är inte varifrån man tar saker"-
- "utan vart man tar dem."
Inspelningen måste göras på plats.
Rekvisita och dekor får inte tillföras.
Nej, musik får inte användas om den inte förekommer där scenen spelas in.
Kameran måste vara handhållen.
Filmen måste vara i färg. Ljussättning är inte tillåtet.
Optiska filter är förbjudna. Förstått?
Och filmen får inte innehålla ytlig action.
Genrefilmer är inte tillåtna.
Och regissören får inte tillkännages. Det är mycket viktigt.
Jag svär att avstå från personlig smak. Jag är inte längre konstnär.
Jag svär att inte skapa ett verk, för ögonblicket är viktigare än helheten.
Mitt främsta mål är att tvinga fram sanningen ur mina roller och miljöer.
Jag svär att göra det med alla tillgängliga medel-
- på bekostnad av god smak och estetiska överväganden.
Fakta skapar normer och sanning upplysning.
Nästa gång.
Det finns djupare sanningslager i film-
- och det finns poetisk, extatisk sanning.
Den är mystisk och svårfångad-
- och kan bara nås genom hopdiktande, fantasi och stilisering.
Jag ligger i krig med min tid, med historien-
- med alla auktoriteter i fasta och ängsliga former.
Jag är en av miljoner som inte passar in, utan hem och familj-
- utan doktrin och egen plats, utan känd början och slut.
Jag förklarar krig mot alla ikoner och slutgiltigheter.
Mot alla historier som fjättrar mig vid falskhet och småaktig rädsla.
Jag känner bara till ögonblick, och livstider som är som ögonblick-
- och former som framträder med oändlig styrka och sen tynar bort.
Jag är en konstruktör av världar.
En sensualist som dyrkar köttet, melodin-
-en siluett mot skymningen.
Jag kan inte veta ditt namn, och du inte mitt.
I morgon påbörjar vi tillsammans byggandet av en stad.
Intuitiva former bör uppstå ur intet.
De ska inte upprepa nåt levande, utan leva.
Inga fler målare, inga fler författare.
Till dem som inte förstår oss säger vi med oreducerbart förakt:
Vi, vars domare ni anser er vara-
-kommer en dag att döma er.
Översättning: Erik Swahn www.btistudios.com